Cântec
În noapte plânge un poet,
Cu gândul printre stele,
Și murmură ceva încet,
Târând picioare grele.
Agale merge spre pustiu,
Și nimeni nu-l mai știe,
Cu ochiul mic și pământiu,
În toate vede poezie.
Și urlă moartea lângă el,
Iar îngerii îi plâng pe umăr,
Din spate pare-un bătrânel,
Dar trupu-i încă-i tânăr.
Și pasu-i cade neatent,
Iar toamna de sub talpă urlă,
Un gin sosit din transcendent,
Ce lacrimi împrejur azvârlă.
Își cântă versul funerar,
Zdrobit de ploaia rece,
Și-un bocet se aude clar,
Pe unde trubadurul trece.
Se prind în valsuri hohotind,
Și ploi, și toamne, și-un vânt lent,
Și cântă-ntruna, suferind...
Un biet poet cu pasul neatent.
Категория: Различные стихи
Все стихи автора: Gabriel Trofin
Дата публикации: 25 июня
Добавлено в избранное: 2
Комментарий: 2
Просмотры: 261
Комментарий
Стихи из этой категории
Corabie în germană
Corabie dragă, plutești în oceanul ce pare fără de sfârșit,
Spre ce continente vei mai merge și de această dată,
Ce te mai așteaptă la viitoarea destinație?
Corabie, corabie...
De ce nu mi-ai spus că îți place să navighezi atât de mult?
De ce nu m-ai prevenit?
De ce, doar întorcându-mi spatele la tine, pentru o clipă, ai plecat din port?
Cum am să mă pot obișnui cu golul pe care mi l-ai lăsat?
Cum îl voi umple?
Corabie, corabie...
Erai ușoară ca o vrabie,
Sper să te întorci mai veselă de ori unde te-ai fi dus,
Îmi dau seama că a trebuit să pleci,
Așa ai simțit,
Tot așa ai și socotit.
Te construisem atât de bine, din lemn, cârma, puntea,
Din mai multe cearceafuri velele,
Ți-am atașat chiar și ancoră,
Știu că nu îți va fi ușor,
Oceanul are mofturile lui,
Nu știi la ce să te aștepți,
Când devine agitat și te scutură în toate direcțiile,
Te poartă doar pe rutele care îi sunt lui mai accesibile,
Când îți va fi greu, când vei simți că nu mai ai cum să te mai menții la suprafață,
Te rog, privește în jos, vezi ancora atașată,
Gândește-te că de departe, chiar și de la mii de kilometri,
Eu te veghez, te am în suflet,
Doar că nu mai ești lângă mine să îți arăt,
Cu adevărat, cât de mult legătura dintre noi a însemnat,
(Pe un ton de ceartă)
Simte-te bine, lasă, uită cine te-a creat,
În două săptămâni nici nu ne-am apropiat,
Dacă așa consideri, este alegerea ta...
Să știi doar că eu țin la tine, de aceea te-am și construit atât de bine,
Ca ultimă încurajare îți mai spun:" Nu trebuie să te intimideze furtunile pe care le vei întâmpina cât vei străbate oceanul. Nu uita că după furtună vine vreme bună."
Corabia:,,Ce ai fă? Nu am voie să stau o zi în Rio de Janeiro? Doar o zi, atât vreau, după mă întorc la tine, promit!"
Segelboot
Liebes Segelboot, du schwebst im scheinbar endlosen Ozean,
Auf welche Kontinente wirst du dieses Mal wieder reisen,
Was erwartet Sie an Ihrem nächsten Ziel?
Segelboot, Segelboot...
Warum hast du mir nicht gesagt, dass dir das Segeln so viel Spaß macht?
Warum hast du mich nicht gewarnt?
Warum hast du, nachdem ich dir nur für einen Moment den Rücken gekehrt habe, den Hafen verlassen?
Wie kann ich mich an die Leere gewöhnen, die du mir hinterlassen hast?
Wie werde ich es füllen?
Segelboot, Segelboot...
Du warst leicht wie ein Spatz,
Ich hoffe, du kommst glücklicher zurück als dort, wo du hingegangen bist,
Mir ist klar, dass du gehen musstest
So hast du dich gefühlt
Das hast du gedacht.
Wir hatten dich so gut gebaut, aus Holz, dem Ruder, dem Deck,
Aus mehreren Segelblättern,
Ich habe sogar deinen Anker angebracht,
Ich weiß, es wird nicht einfach für dich sein,
Der Ozean hat seine Launen,
Sie wissen nicht, was Sie erwartet,
Wenn es unruhig wird und dich in alle Richtungen schüttelt,
Er nimmt Sie nur auf den für ihn zugänglicheren Wegen mit,
Wenn es für Sie schwer wird, wenn Sie das Gefühl haben, keine Möglichkeit zu haben, sich über Wasser zu halten,
Bitte schauen Sie nach unten, sehen Sie den angebrachten Anker,
Denken Sie, dass aus der Ferne, sogar aus Tausenden von Kilometern Entfernung,
Ich wache über dich, ich habe dich in meinem Herzen,
Es ist nur so, dass du nicht mehr in meiner Nähe bist, um es dir zu zeigen,
Wirklich, wie viel bedeutete unsere Verbindung,
(In einem argumentativen Ton)
Fühle dich gut, lass los, vergiss, wer dich gemacht hat,
In zwei Wochen kamen wir nicht einmal annähernd heran,
Wenn Sie das glauben, ist es Ihre Entscheidung...
Wisse einfach, dass ich mich um dich kümmere, deshalb habe ich dich so gut aufgebaut,
Als letzte Ermutigung sage ich Ihnen: „Sie dürfen sich nicht von den Stürmen einschüchtern lassen, denen Sie bei der Überquerung des Ozeans begegnen werden. Vergessen Sie nicht, dass nach dem Sturm gutes Wetter kommt.“
Das Segelboot:"Was würden Sie tun? Darf ich nicht einen Tag in Rio de Janeiro bleiben? Nur eines Tages, das ist alles was ich will, dann komme ich zu dir zurück, versprochen!"
De ce, analfabeților
De ce, analfabeților,
distrugătorilor, paraziților?
Distrugeți pura noastră
limbă română măiastră.
În meleagurile noastre nu există
Scrierea voastră materialistă
Voi mâncați literele
Până explodează Soarele!
Nu există verbul a vroi
Cu fonetica sunteți tâlhăroi,
Ce splendidă e gramatica,
VOI, o batjocoriti în ea!
Greu de iubit
Esti precum un cal ce a aleargat singur toata viata
Iar el incearca sa te imblanzeasca.
Te compara cu o autostrada infinita
Cu o casa in flacari.
Spune ca tu il orbesti
Insa nu te ar putea parasi niciodata.
E coplesitor sa ti fie alaturi
Dar viata lui e neplacuta fara tine.
Nu te-ar putea uita.
Te vrea.
Insa il ametesti,esti apasatoare.
FIecare femeie,dinaintea ta sau dupa tine
Este patata de numele tau
Ii umpli gandurile
Buzele il dor amintindu si gustul tau
Corpul lui e doar o umbra ce o cauta pe a ta
Dar esti prea intunecata pentru el
Iubesti prea intens,
Il vrei intr un mod atroce
Indraznet si sacrificial
El iti spune ca niciun om nu poate fi la inaltimea celui care traieste in mintea ta
Dar ai incercat sa te schimbi,nu-i asa?
Ai tacut mai des
Ai incercat sa fii mai blanda
Mai tandra si mai draguta
Mai putin instabila,mai putin treaza
Dar chiar si in timp ce dormi,tu il simti
Cum se indeparteaza de tine in vis
El pleaca cu ea spre un nou asfintit
Insa tu nu ai terminat inca de scris
Nu poti schimba nimic
Nu poti crea case din fiinte umane
Daca nu vrei sa ramai tot restul vietii ratacita.
A plecat deja
Lasa l
Esti inspaimantatoare
Si ciudata
si frumoasa
Esti un paradox
Ceva ce nu oricine stie sa iubeasca.
A fost odată
De când suntem mici avem vise,
De multe ori ele nu sunt atinse,
Toți au așteptări, speranțe,
Dar, ele nu te i-au mereu în brațe,
Iar atunci, tristețea vine din senin,
Și te cuprinde cu brațele de mărăcini
Durerea apare, se urcă în spinare,
Iar pofta de viață dispare.
Ce e viața când nu te iubești?
Ce viața când nu știi să iubești?
Devii o simpla carapace,
Care nu va avea pace,
Un gând te va frământa în fiecare zi,
Cu ce-ai greșit când ai fost copil...
Ce bine și frumos a fost,
Când viața mai avea rost.
,,Nu te enerva" în daneză
Numai o vorbă
Spusă la întâmplare
Neiertătoare
Mă doboară.
Inima crede,
Gândul o măsoară,
Dusă e liniștea
Pentru totdeauna.
Din pacate, asta-i firea mea,
Dar mereu în gând îmi spun așa:
„Nu te enerva!”
Nu te enerva, nu te enerva,
Vorbele pot fi înșelătoare.
Nu te enerva, nu te enerva,
Că nu-i bună nicio supărare.
Poate fără voie câteodată ești lovit
De-un cuvânt că nu e potrivit.
Nu te enerva, nu te enerva,
Hai zâmbește și ascultă sfatul meu.
Numai o vorbă
Mi-aduce gânduri grele
Și doar cu ele
Mă-nconjoară.
E gelozie,
Vine ca povară
Și-un coșmar nedescris
Noaptea-n vis coboară.
Din pacate, asta-i firea mea,
Dar mereu în gând îmi spun așa:
„Nu te enerva!”
Nu te enerva, nu te enerva,
Vorbele pot fi înșelătoare.
Nu te enerva, nu te enerva,
Că nu-i bună nicio supărare.
Poate fără voie câteodată ești lovit
De-un cuvant că nu e potrivit.
Nu te enerva, nu te enerva,
Hai zâmbește și ascultă sfatul.
Și vei știi
Să îți spui
Orișicând,
Orișicui
Nu te enerva!
Nu te enerva, nu te enerva,
Vorbele pot fi înșelătoare.
Nu te enerva, nu te enerva,
Că nu-i bună nicio supărare.
Nu te enerva!
Bare et ord
Sagt tilfældigt
Utilgivende
Det slår mig ned.
hjertet tror
Tanken måler det,
Stilheden er væk
For evigt.
Det er desværre min natur,
Men altid i mit sind siger jeg dette:
"Bliv ikke vred!"
bliv ikke sur bliv ikke sur
Ord kan bedrage.
bliv ikke sur bliv ikke sur
At ingen vrede er god.
Måske utilsigtet nogle gange bliver du ramt
Kort sagt, det er ikke passende.
bliv ikke sur bliv ikke sur
Kom så smil og lyt til mit råd.
Bare et ord
Det bringer mig tunge tanker
Og kun med dem
Det omgiver mig.
Det er jalousi
Det kommer som en byrde
Og et ubeskriveligt mareridt
Natten i drømmen sænker sig.
Det er desværre min natur,
Men altid i mit sind siger jeg dette:
"Bliv ikke vred!"
bliv ikke sur bliv ikke sur
Ord kan bedrage.
bliv ikke sur bliv ikke sur
At ingen vrede er god.
Måske utilsigtet nogle gange bliver du ramt
Kort sagt, det er ikke passende.
bliv ikke sur bliv ikke sur
Kom så smil og lyt til rådene.
Og du vil vide
At fortælle dig
alligevel,
alle der
Bliv ikke vred!
bliv ikke sur bliv ikke sur
Ord kan bedrage.
bliv ikke sur bliv ikke sur
At ingen vrede er god.
Bliv ikke vred!
E grija lui
E libertate, adevărat...
Sunt foarte multi ce au uitat..
De bunul nostru Dumnezeu
E prevăzut, că vor veni..
Ploi, vijelii și foc, vor fi,
Și pentru rele,vom plăti,
Plata nu-i de la Dumnezeu,
Cel rău aduce,ce e rău.
Să ne rugăm, să nu uităm,
Căci Dumnezeu este cu noi ,
E bun și cu PUTEREA lui,
PUTEREA Dumnezeului,
Doar el ne poate APĂRA,
Toate le are-n grija sa...
Noi trebuie doar să-l chemăm,
Răul din noi să-l depărtăm.
Întâi pe el să îl iubim,
Să nu uităm să îl slăvim,
Și harul cel Dumnezeiesc,
Va fi cu noi, va fi mereu,
Căci nu ne uită DUMNEZEU.
Другие стихотворения автора
Bolnavi
Acum că dacă tot m-am și născut,
Prin dar divin având și dreptul a trăi,
Un pic de libertate le-am cerut,
Și mi s-a dat doar dreptu-a șovăi.
Cu toții ne plimbăm buimaci pe stradă,
Ca-ntr-un imens ospiciu de nebuni,
Și fiecare pentru celălalt e pradă,
Și-ntreg ospiciul se împarte-n națiuni.
Brancardieri mascați te pun forțat pe targă,
De n-ai vreo boală, de-ndată ți se face rost,
Și ambulanțe zgomotoase te aleargă,
Și brusc devii un pacient neștiutor și prost.
Ți-e frică să respiri și aerul din stradă,
Căci virușii subit au evadat din eprubete,
Suntem bolnavi cu toții la grămadă,
Și ne tratează specialiști din clinice secrete.
Și nu poți accepta că nu mai ești bolnav,
Că-ți vin necontenit în plic rețetele acasă,
Și undeva-n registre ești pacientul cel mai grav,
Ce răspândește boli virale și în masă.
Citești gazete ce scriu că morții umblă vii,
Și urlă clopote-n biserici a îngropăciune,
Lângă advon găsești deschise farmacii,
Să iei câte-un calmant la fiece minune.
Vai, ce ciudat, cum sănătoșii mor de-a valma,
Iar cei bolnavi aplaudă pe acei ce îi conduce,
De-atâta aplaudat îi doare seara palma,
Și nu mai pot a se ruga ori face sfânta cruce.
Epigrame III
Afacere
A vrut afacere cu animale,
Şi-a făcut bugetul, planul,
Avea și actele legale,
Dar și-a pierdut subit...elanul.
Rătăcire
La muzeu o zăpăcită...
Rochie strâmtă, parfumată.
Eu o-ntreb: - Ești rătăcită?
- Nu, dar sunt prost-situată.
Spovedanie
I-a adunat pe toți să spună,
Că-i păcătos și stă să moară,
Şi-ar vrea să fie îngropat pe Lună,
Să-i fie țărâna... mult mai ușoară.
Orgoliu
Doi ologi se plac la nebunie,
Dar i-a cuprins treptat impasul,
Și stau așa de-o veșnicie,
Niciunul nu vrea să facă pasul.
Invitație
M-au invitat ai mei aseară,
Să vin și să iau masa...
Am fost, și n-a fost prea frumos,
Că acum mănâncă stând pe jos.
Grijă părintească
O cucă dintr-un pom verzui,
Ca orice mamă grijulie,
Își dorește c-al său pui
Într-un Ceas bun să fie.
Renunțare
Al meu unchi e cătrănit,
Fotbalului i-a-nchis ușa,
N-avea vlagă și-a slăbit,
Că stătea mereu pe Tușa.
Unui bețiv
Medicul urgent l-a internat,
Că iar băuse o supradoză,
Şi-a constatat că la ficat,
Culoarea nu e roșie, ci-roză.
Constatare
Vânzătoarele de la Carrefour,
Cu alura lor frumoasă,
Pot s-afirm, ba chia să jur,
Că sunt femei... de casă.
Lui Elon Musk
Elon Musk cu-al său harem,
S-au distrat mult la Damasc,
Și-n zori, toate în tandem,
Îl strigară… Elon Flasc !
Păstorel
Un sat retras între dealuri,
Ce ca un crater de vulcan arată,
Şi-n care noaptea cade-n valuri,
Bătând mereu la lună-n poartă,
Păduri şi ape vechi de ere,
Livezi şi lanuri, un tezaur,
Iar toate poartă mari mistere,
Căci fuse rupte dintr-un laur.
Firimituri de natură divină,
Presărate din coşuri astrale,
Ce umplu peisajul de lumină,
Zămislind frumuseţi boreale.
Un crater de vulcan aprins,
Drept lavă purtând fericire,
Căci de la prunc pân` la cel nins,
Toţi sunt plămădiţi din iubire.
Un sat de obşte pur românesc,
Rupt din Amintirile lui Creangă,
Şi-n faţa lui metropole pălesc,
Ori se ascund, mânate de talangă.
De sus din deal de îl priveşti,
De n-ai orbit de frumuseţe,
Atunci spre paroxism porneşti,
Împietrind în câmpul cu fâneţe.
De-a lungul râului plutind,
Simţi fericirea coborând în trup,
Senzaţii dulci ţi se aprind,
Trăiri nesăţioase se astup.
Iar codrul cu pasul de-l vei trece,
Curată nebunie, îndoială nu încape,
Căci spaima rău o să te înece,
Şi nici un vraci n-o să te scape.
Doar vinul de aici din sat,
Torenta spaimă ţi-o alină,
Căci e buchet, e unicat …
Boboc de floare în grădină.
Chiar şi apusul soarelui aici,
E altfel. Ce te miri?
Nu sunt cuvinte ca să zici,
Ce simţi atunci când îl admiri.
De răsărit nu-ncerc să vă mai spun,
Cum, de ce evit aceasta?
Pentru c-o să credeţi că-s nebun,
Sau de minciuni mi-i plină ţeasta.
Ah! Cât îmi doresc să fii aici,
O dimineaţă sau poate un amurg,
Atunci nebun n-o să-mi mai zici,
Când simţi senzaţii cum în tine curg.
Să simţi că toate sentimentele avute,
Se sting ca o scânteie în vânt,
Pentru a erupe apoi născute,
Din fulgerele neajunse pe pământ.
Îţi pare atunci că toată fericirea,
S-a infiltrat adânc în tine,
Zidite-ţi sunt tristeţea şi mâhnirea,
Iar lacrimi dulci renasc sublime.
Să poţi muri într-un apus de soare,
Şi să te naşti plângând în dimineţi,
Vei striga atunci în gura mare,
Că te-ai lipsi de o mie de vieţi.
Şi zi de zi aceste plăceri neefemere,
Ce te înalţă în paradisuri astrale,
La care tot mai mulţi încep să spere,
Iar rusticul devine a lor cale,
Sunt trăite cu patos de un tânăr,
Cu-a lui poveste ce pare o dulce dramă,
Dar care atârnă de un fir de păr,
Ce nici acela nu-i luat în seama.
Un cavaler născut din spumă,
Frumos ca un poem sau cântec,
Cu ochi de foc şi păr de brumă,
Cu cingătoare prinsă-n pântec.
A lui alură foarte atletă,
Cu spate drept şi fruntea sus,
Cu faţa-i albă ca de cretă,
Pe multe dame a sedus.
Iar vorba-i caldă şi mieroasă,
Capcană e pentru domniţe,
Şi a ei vrajă mincinoasă,
Cu tâlc li se-mpleteşte în cosiţe.
Auzindu-i glasul fraged şi timid,
Rupt parcă dintr-un gângurit,
Multe inimioare se deschid,
Şi încep să bată cu alt ritm.
În ochii inundaţi de foc şi lumini,
Şi-n care irusul e prinţul de cleştar,
Te pierzi sfios, până te-nchini,
În faţa acestui fecioraş bizar.
Ferice mama ce-a născut aşa băiat,
Cu trup şi frumuseţe de zeu,
De Eros în braţe a fost purtat,
Căci e îndrăgostit mereu.
Mereu îi cade câte-o fată în braţuri,
Mereu îi pare alta mai frumoasă,
Acestui Don Juan ce-ntinde laţuri,
Din crini şi roză amoroasă.
Iar Păstorel, căci acest nume poartă,
Născut e ca să fie un viclean,
E tânăr şi îşi bate joc de soartă,
Şi nu adună an cu an.
Nu cată peste vremuri ce-o să facă,
Când anii o să-i plângă în etate,
Iar fetele pe lângă-i or să treacă,
Făcându-i semne pe la spate.
E plin acum de veselie şi umor,
Şi doar trei lucruri contează pentru el:
Iubire, dragoste şi amor;
Vicleanul şi banditul Păstorel.
Păcat că e isteţ bătu-l-ar focul,
Şi mulţi ar vrea să aibă a lui minte,
Dar lui nu-i place decât jocul,
Şi-a sa iubire prea fierbinte.
S-a fript de multe ori în ea,
Dar suflă şi caută răcoare,
Acolo unde-un fulg de nea,
Le sperie pe domnişoare.
Cu fetele ce s-a întâlnit,
În zbor de înger le-a purtat,
Nebănuind niciuna c-a minţit,
Căci nici o vorbă nu l-a înşelat.
Le ştie meşteşugul în rostire,
Şi arta de-a orna cu ele,
Udându-le cu lacrimi din privire,
El le transformă-n nişte iele,
Ce încet te-adulmecă prin şoapte,
Iar inima îţi cade zăvorâtă,
Căci dragostea-i o dulce noapte,
Ba e senină, ba e mohorâtă.
Cuvintele ieşite din gura-i aurită,
Se-ncheagă în poeme de iubire,
Chiar şi acea inimă împietrită,
Se sfarmă sub a lui privire.
Iar trupul atunci când cucereşte,
E un cameleon fără îndoială,
Se schimbă uimitor şi te vrăjeşte,
Iar mângâieri acide te doboară.
Eşti uluit de forţa ce-l străbate,
De felul cum se dăruieşte,
De clipa când inima nu îi mai bate,
Când trupul, de iubire se topeşte.
E diavol aici în satul său,
Iar ţărăncuţele îi ştiu de frică,
Ocol îi dau toate mereu,
Şi nici nu îi vorbesc nimică.
Fiindcă ştiu că doar o întâlnire,
O vorbă avută la apus cu el,
Şi fericirea le rămâne amintire,
Şi gând de răzbunare pentru Păstorel.
Crescând în ani rusticul prinţ,
Începe să aleagă dintre fete,
Curtând acum din cele mai cuminţi,
Şi numai care poartă blond în plete.
Zburdă în sat trei copiliţe,
Pe gustul ce acuma îl inundă,
Şi toate au prinse în cosiţe,
Ca semn pentru fecioare, o fundă.
În câmpul cu fâneţe aromate,
E hora satului pornită,
Aici fetele-s curtate,
De flăcăi cu mustaţa mijită.
Şi-n horă prinse se dansau,
Şi cele trei fecioare,
Cu glas subţire chiuiau,
Şi amarnic băteau din picioare.
Pământul sub a lor bătaie,
Roşind se retrăgea în sine,
Iar copiliţele bălaie,
Creau în el dureri sublime.
Păstorel privea năuc băiatul,
La a lor frumuseţe rară,
Apoi prinse lângă una cu jucatul,
Fără ca voie să îi ceară.
O clipă mâna şi-o retrase,
Din a lui mână rugătoare,
Dar mai apoi se împăcase,
Cu prezenţa fermecătoare.
Îl cunoştea pe Păstorel,
Şi a lui cuceriri năuce,
Chiar dacă pare un mieluşel,
Ea mai departe nu s-o duce.
Iar hora cum de s-a gătat,
Copila dă să fugă ruşinată,
Dar el mâna cald i-a sărutat,
Părând că i-o mănâncă toată.
Cu glasu-i fraged şi mieros,
El o întreabă cum o cheamă,
Ea retrăgându-se sfios,
Răspunse brusc cu teamă:
- Lasă-mă şi fugi de lângă mine,
Fiindcă te ştiu cât eşti de rău,
Sunt Mădălina, dacă ţi-i mai bine,
Şi pleacă acum de ştii numele meu.
- O, Mădălino nu te face speriată,
Căci mult acuma m-am schimbat,
Haidem acolo pe-acea cioată …
Şi o porni înainte ruşinat.
O clipă ea fugi, apoi se-ntoarse,
Pe Păstorel strigă timidă,
Şi prinse încet în păr a-şi coase,
Trifoi uscat şi o firidă.
Se puse lângă el pe cioată,
O clipă liniştea se aşternu,
Ea, tremurând de frică toată,
Să scoată o vorbă nu putu.
Viclean întinse a sa mână,
Iar liniştea se risipi,
Şi începuse să îi spună,
Că începe mult a o iubi.
- În suflet mi-a pătruns lumină,
Potop de fericire l-a scăldat,
Erupt din tine Mădălină,
Gingaşă roză fără de păcat.
Şi pe furiş o sărută dulceag,
Ea, ca răspuns, îi dă o palmă,
Apoi îl sărută cu drag,
Arătându-se blajină, calmă.
Încet iubirea aripi prinse,
Iar cele două trupuri cad în iarbă,
De-o singură dorinţă sunt cuprinse,
Ca dragostea încet, încet să fiarbă.
- Ca o zână eşti …Mălina mea,
Cu funda-n piept, şopti din gură,
Iar ea roşind, mereu rostea:
- Să nu mă părăseşti… te jură.
- Nu fi prostuţă Mădălină,
Încrede-te-n cuvântul meu,
Cu tine viaţa mi-e senină,
Şi alăturea-ţi voi fi mereu.
Dar timpul trece nemilos,
Iar Mădălina aşteaptă înlăcrimată,
Să treacă al ei Făt Frumos,
Prin faţă pe la poartă.
Cu faţa plânsă şi de geam lipită,
Privind portiţa ce o bate vântul,
Rosti copila, acum nefericită,
Acide vorbe, blestemându-l:
- O, Păstorele, fii nefericit,
Să mori în suferinţă,
Şi să nu poţi de la cel iubit,
Să-ţi ceri iertare şi căinţă.
Te-a uitat…tu, Mădălină dragă,
Căci sufletu-i acum barbar,
Blestemul tău îl ia în şagă,
Şi-i place a fi un tip hoinar.
Ca şi când pe suflet neavând nimic,
Iar inima nu-i plânge-n trup,
Spre alta se îndreaptă câte-un pic,
Şi alte sentimente îi erup,
Şi curg torente înspre Floarea,
Altă fecioară blondă, suplă,
Ce cântă ca privighetoarea,
Vrând inima să îţi o rupă.
De mult o urmăreşte pe furiş,
Atunci când vine la fântână,
Şi de acolo din tufiş,
Priveşte trupul de cadână.
Răbdă aşa mai multe săptămâni,
Dar prinde un prea-timpuriu amurg,
Când stelele par muribunzi tăciuni,
Şi de pe boltă trişti se scurg.
Şi atunci când Floarea scotea apă,
El sare şi-i pune mâinile la ochi,
Speriindu-se găleata în puţ ea scapă,
Sărindu-i pe obraz vreo câţiva stropi.
Duios îi şterge picătura,
Cu ochi blajini ea îi surâde,
Cu buzele atunci îi cată gura,
Şi o sărută pe când râde.
Pe loc s-a propulsat amorul,
Fără cuvinte ori vorbe alese,
Şi Floarea se lăsă cu binişorul,
Căci din priviri se înţelese.
Sub cerul ce părea incendiat,
Cu funda-n mână Floarea-i fericită,
Şi pricopsită e cu un păcat,
Dar nu îi pasă căci crede că-i iubită.
Fericirea nu-i mai încăpea în piele,
Când zi de zi cu Păstorel se întâlnea,
Şi toate o făceau să spere,
Că el e viaţa pentru ea.
Trăieşte ca în rai cadâna,
Plutind uşor peste iubire,
Pe cap cu lauri îi cununa,
Şi chipul plin de fericire.
Doar peste puţintică vreme,
Iubitul, nu mai trece pe la ea,
Iar Floarea, naivă, ea se teme,
Să nu i se fi întâmplat ceva.
Aşteaptă la fântână nopţi în şir,
Ca prinţişorul să-i sosească,
Din păr şi iarbă împletind un fir,
Cu gând să-l dăruiască.
Cu fiece zi, noaptea-i mai neagră,
Şi aşteptarea îi pare o veşnicie,
Culori închise par să o atragă,
Iar prinţul nu mai vrea să vie.
Cu lacrimi în ochi şi inima frântă,
Ea caută pe Păstorel nervoasă,
Cu nimeni în cale nu cuvântă,
Trântind portiţa intră furtunoasă.
Lângă pridvor la umbră sub o viţă,
Stă căutatul foarte relaxat …
Tresare când o zăreşte pe fetiţă,
Şi-n cale îi sare îngrijorat.
- O! Ce-i cu tine dragă Floare,
De intri tunet şi în grabă,
Sfârşitul lumii vine oare?
Ori ţie mintea nu ţi-e întreagă?
- Spui vorbe aspre măi mişele,
Şi de-al meu of te faci străin,
Căci de-ai strivit visele mele,
Eu te omor pungaş hain.
- Şezi cuminte Floricică,
Mânia ce te umple, jos o varsă,
Că doar nu crezi frumoasă mititică,
Că ţi-am jucat vreo farsă,
- Deci mă iubeşti, frumosul meu,
Ah! Cât m-am îndoit de tine …
El retrăgându-se mereu,
Distanţa între Floarea o menţine.
Când se mai potoli biata copilă,
Strângându-şi degetele ce-i pocnesc,
Tâlharu îi spuse fără milă,
- Tu Floareo… eu nu te mai iubesc.
Cu faţa îngrozită şi împietrită,
Buimacă cată către dânsul,
Cu zece ani se face îmbătrânită,
Şi o îneacă plânsul.
Prin râu de lacrimi, temătoare,
Ea cere implorare şi iubire,
Dar viaţa neîndurătoare,
I-a dăruit o aspră amăgire.
Cu mâna rugătoare către el,
O ultimă speranţă îi cere fata,
Dar crudul, neumanul Păstorel,
În faţă îi trânteşte poarta.
Prinzând a porţii flori fieroase,
Săraca Floarea strigă răvăşită,
Blestemul unei prea frumoase,
Dar prea puţin iubită:
- O, Păstorele, fii nefericit,
Să mori în suferinţă,
Şi să nu poţi de la cel iubit,
Să-ţi ceri iertare şi căinţă.
Nepăsător el intră în casă,
În patul moale se ascunde,
Privind fotografia de pe masă,
În care un chip blajin surâde.
Se întinde o ia şi o sărută,
La pieptul său amar o strânge,
Căci ea acum e zâna apărută,
După care inima îi plânge.
Şi-n gând cu sâmbăta de clacă,
Când pe deal la coasă o să îi adune,
El tot mai mult în vis se îneacă,
Pierind încet, încet din astă lume.
Visează clipa când o întâlneşte,
Şi o devoră ca un lup flămând,
Nimic nu pare că-l trezeşte,
Din visul său frumos şi blând.
Flăcăi şi fete o porni,
Când naşte dimineaţa,
Şi-n ochii lor puteai citi,
Cât de frumoasă-i viaţa.
Cu glume, cântece şi dans,
Scurtau a drumului lungime,
Iar seceri, coase în balans,
Se unduiau sublime.
E ritualul unor gâde,
Căci marea galbenă o să cadă,
Sub soarele ce încă râde,
În dinţii lor de pradă.
Ajung în lanul plin de spice,
Din care bobul stă să iasă,
Copile-şi prind pe cap baticuri,
Flăcăi trag cutea peste coasă.
În partea mai ascunsă dinspre râu,
Coseşte Păstorel de zor,
Cu trupul zvelt cuprins în brâu,
Iar gându-i fugăreşte un nor,
Cu chip să-l mâne către copiliţa,
Leită celei de la piept, din poză,
Ca să-i umbrească lin guriţa,
Şi să i-o facă din nou roză,
Căci soarele stea ticăloasă,
Un misogin rău şi cumplit,
Îi arde pielea albă şi frumoasă,
Şi-i seacă a ochiului sclipit.
Privind la brazda doborâtă,
Privind şi către fata blondă,
Ce pare azi posomorâtă,
Dar singura în păr cu fondă,
Abia aşteaptă timp de răsuflare,
Când trupul ca răsplată-l cere,
Când toţi se strâng în roată mare,
Şi-şi sting dogoarea în tăcere.
Atunci întreabă un cunoscut,
Ce nume poartă fetişoara,
Acesta pe un ton nu prea plăcut,
Îi spune totuşi, păi … Mioara.
- Dar vezi de stai departe,
Ea, nu-i de cele ce cunoşti,
Şi dragostea nu şi-o împarte,
Şi nici nu cată înspre proşti.
- O, vezi de vorba ţi-o alină,
Şi nu vorbi fără cusur,
Ori pusa-i ochii pe felină,
Şi frică ţi-e să nu ţi-o fur.
- A, nu, vorbeam şi eu în vânt,
Căci te cam ştiu de poamă bună,
Dar dragostea-i citită în cuvânt,
Şi în privirea sa nebună.
Mioara fuge către o căpiţă,
Şi se cufundă adânc în ea,
Iar trupu-i pare o mlădiţă,
În vârf cu-o nestemată stea.
Acum e pentru mine momentul,
Îşi zise Păstorel în gând,
Să-i îndulcesc Mioarei sentimentul,
Cu-o floare şi-un mieros cuvânt.
Porni c-un roşu mac în mână,
Rupt dintr-un pâlc însângerat,
Înspre făptura ca o zână,
Ce-n fân uscat s-a cufundat.
Tiptil, tiptil să n-o trezească,
Vicleanu` ajunge lângă ea,
Pe faţa albă, îngerească,
Cu macul, fin o mângâia.
În somnu-i dulce ea zâmbeşte,
Cu mâna vrea să-ndepărteze,
Acel ceva ce-o necăjeşte,
Şi-i face trupul să vibreze.
Un pic ea crapă ochişorii,
Prin ceaţă îl zăreşte pe băiat,
Pe loc prind roşu obrăjorii,
Şi în şezut s-a ridicat.
- Ce faci tu aici străine?
Ce cauţi să mă trezeşti?
- Tu, Mioaro şezi cu bine,
Şi te rog să îmi zâmbeşti.
I-a în dar această floare,
Ce roşeşte ca şi tine,
Las-o încolo de pudoare,
Şi vino de şezi cu mine.
Un timp ea se arătă cuminte,
Apoi treptat se puse lângă el,
Şi îl întrebă fierbinte:
- Ce vrei tu măi, Păstorel?
Îi ia în palmă părul moale,
Şi îl sărută cu plăcere,
Spice alese îi pune-n poale,
Şi o întreabă cu durere:
- Vrei tu copiliţă oare,
La horă să-mi fii parteneră,
Mâine de sfânta sărbătoare,
Căci inima-mi la tine speră?
- Nu ştiu zău ce-o să-ţi răspund,
Fiindcă tot se aude că eşti rău,
Iar fetele de tine se ascund,
Înşelăciunea fiind scopul tău.
-Acestea-s vorbe tu Mioară,
Spuse de-un suflet egoist,
Care vrea ca să mă piară,
Şi să uite că exist.
Şi apoi ce poate fi o zi,
De joc, de veselie mare,
De bine nu te vei simţi,
Jur să nu-ţi dau căutare.
- O parte din mine te place,
Dar alta, mă trage înapoi,
Ceva în mine nu-mi dă pace,
Dar tot ceva mă face să mă-nmoi.
- Ei bine Păstorel ai câştigat,
Accept a ta invitaţie,
Dar un singur gest de rău băiat,
Şi mi-ai căzut în dizgraţie.
Mână în mână încet se ridică,
Prin grâul cosit alene păşesc,
Toţi cei prezenţi nu mai mişcă,
Ci împietriţi la ei privesc…
- Cum poate fi aşa cuceritor,
De frânge inima în fată?
Ce spune de-i aşa convingător,
Sau cu ce licoare o îmbată?
Furat-a oare a lui Cupidon săgeţi,
De-i cad în plasă toate nemişcate,
Se întreabă o ceată de băieţi,
Că altceva să fie, nu se poate.
De o oră se găteşte la oglindă,
Şi toată garderoba e în van,
Doar de-o găsi ceva să-l prindă,
Încât să pară un gentleman.
Mai bine ca un mire s-a îmbrăcat,
De l-ai vedea pe loc te-ai şi topi,
Se-ntorc priviri pe uliţa din sat,
Şi se întreabă: - Cine o fi ?
Cu roze o aşteaptă pe Mioara,
Când îl zăreşte, ea rămâne mută,
Şi roşie toată se făcu fecioara,
Simţind pe Cupidon cum o sărută.
Văzându-i pe amândoi cum dănţuiesc,
Mulţimea se opreşte din jucat,
Îndrăgostiţii cu ochii-n lacrimi privesc,
Fiindcă nu-i ceva mai minunat.
Făcură bătături de atâta joc,
Şi frânţi căzură pe o bancă,
Retrasă undeva lângă un foc,
Ce mai trăieşte printr-o creangă.
Şi vrând pe păr să o mângâie,
Ea se retrage speriată,
E galbenă ca o lămâie,
Şi-n ochi o lacrimă-i se arată.
- O, ce-i cu tine tu Mioară,
De feri ca un iepuraş fricos,
Nu lăsa amorul să dispară,
Şi atinge-mă şi tu duios.
- Mi-e frică dragă să-ţi vorbesc,
Mi-e teamă şi că nu te pot atinge,
Deşi încep să te iubesc,
Al tău trecut murdar mă-nvinge.
- Nu fi copilă tu fiinţă,
E timpul aproape de amiezi,
La vorbe nu mai da credinţă,
Căci nu te lasă să visezi.
Şi uită vorba unor rău voiţi,
Căci rupi din dragostea ce o visezi,
Ea face rău la cei îndrăgostiţi,
Şi-ţi smulge ţelu` în care crezi.
Aceste vorbe rostindu-le mieros,
El îi înmoaie inima de piatră,
Şi atingându-i trupul mlădios,
O poartă într-un tremur toată.
Ea îi răspunde prin dulci mângâieri,
Pornite din buzele-i rozii,
În inimi li se nasc noi primăveri,
În care zburdă doi inocenţi copii.
Chiar focul muribund se întremează,
Când simte atâta dragoste în jur,
Prin pâlpâiri duioase luminează,
Amorul ce a prins contur.
Copila-i prinsă în al iubirii labirint,
Plin de plăceri tot mai sublime,
Însă plăceri care te mint,
Şi te devoră când te simţi mai bine.
A fericirii o expresie pură,
E lacrima ce-i curge pe obraz,
El i-o soarbe cu a sa gură,
Prinzând-o tandru de grumaz.
- Îţi mulţumesc prinţesă mică,
Pentru această clipă de amor …
Ea îi răspunse în piept cu frică,
- Mi-e teamă c-am să mor.
De sub bancă funda ridicându-i,
- Care-i motivul? O întrebă mirat,
În braţe amarnic, ea plângându-i,
Printre suspine îi spuse tremurat:
- Mi-e teamă să nu mă părăseşti,
Să fie pentru tine doar o aventură,
Gândind că vrei să amăgeşti,
Şi să-ţi baţi joc de-a mea făptură.
C-un râs puternic şi perfid,
El saltă în picioare lângă foc,
Bolţile o clipă se deschid,
Privind la fata fără de noroc.
Cu băţul aruncând în neant scântei,
Mişelu-i spuse fără ocolire,
Că tot ce fuse între ei,
A fost plăcere, nu iubire.
Minute în şir rămase fără grai,
Privind buimacă către lună,
Şi-n noapte părul său bălai,
Părea o zi dintr-o furtună.
O gâză ce nu i-a ştiut amarul,
O trezeşte din suspin,
Şi, neprivind înspre tâlharul,
Ce i-a înfipt în inimă un spin,
Porni încet c-un mers bolnav,
Ce desenează un sfârşit de lume,
Un rest de glas din trupul său firav,
Făcu ca bezna să răsune:
- O, Păstorele, fii nefericit,
Să mori în suferinţă,
Şi să nu poţi de la cel iubit,
Să-ţi ceri iertare şi căinţă.
Pe uliţa din satul pitoresc,
Se plimbă flăcăul întristat,
Căci toţi cu ură îl privesc,
Şi-l ocolesc ca pe-un ciumat.
Prieteni de viaţă adolescentină,
Fete ce cândva de el erau îndrăgostite,
Azi îl privesc ca pe-o botină,
Ferind din calea-i îngrozite.
Încearcă acum la cele urâţele,
Căci el tot ca un prinţ arată,
Crezând că e firesc ca ele,
Să îl iubească de îndată.
Dar şi mai trist atunci devine,
Iar inima şi mintea-i se golesc,
Văzând că şi cele la trup pline,
Îi râd în nas şi-l ocolesc,
Strigându-i adevărul peste umăr,
Că în iubire nu e totul s-arăţi bine,
Oricum ai fi, bătrân sau tânăr,
Contează sufletul din tine.
Căzut în dizgraţie băiatul,
Neputând prezentul să accepte,
Cum că a fost cândva afemeiatul,
Ce a purtat prea multe sceptre …
E plin de-o rece suferinţă,
Ar vrea ca timpul să-l întoarcă,
Să îndrepte răul din a sa fiinţă,
Iubirea ce acum îl seacă.
În haos i se pierde mintea încet,
Privirea-i cată rugătoare,
Cu amintirile într-un duet,
Porneşte spre a pierzaniei vâltoare.
Orice femeie pe care o întâlneşte,
O întreabă de vrea să-i fie soaţă,
Cu glasu-i său mieros îi povesteşte,
Cum copilele-i îngenuncheau în faţă.
Nici una nu îl bagă în seamă,
Fiindcă toate îl ştiu pe nefericit,
Că a înebunit doar de o teamă,
Aceea de a nu mai fi iubit.
Unii copii mai neastâmpăraţi,
Ori fetişcane ce încep a se mări,
Se ţin de dânsul agăţaţi,
Şi dinaintea-i încep a sări,
Iar unul strigă cât ce poate,
- Acesta-i nebunul ce a fost blestemat,
De cele trei fecioare ruşinate,
Şi de al său amor necurat.
Atunci el se pune pe fugă,
Şi-n casă se-nchide disperând,
Iertare le cere prin rugă,
Şi în rugă adoarme plângând.
Îl ajunse blestemul aruncat,
De fetele ce au fost umilite,
În suflet îl roade un păcat,
Şi zilele i se scurg neumbrite.
Iar noaptea i-a devenit calvar,
Şi visele frumoase ce le-avea,
S-au concentrat într-un coşmar,
Ce inima încet îi otrăvea.
Şi zi de zi îi este tot mai rău,
Şi mai închis la minte se arată,
Speranţa piere încet din chipul său,
Furişându-se într-o inimă de fată.
Simte moartea neagră, rece,
Ce-i cere ca iubită s-o aleagă,
Mângâindu-l peste trupu-i trece,
El … nu poate s-o înţeleagă.
Ea îi joacă feste crude,
Apărându-i ca fecioarele,
Blonde, albe, mici şi nude,
Sărutând picioarele.
Apoi roată în juru-i dănţuiesc,
Râzând cu poftă de al lui necaz,
Ba îl sărută, ba îl pălmuiesc,
Şi-n a lor joacă îl ţine treaz.
Dispar. Zăreşte o picătură de lumină,
Ce scapără într-un fulger mai apoi,
Din care se naşte frumoasa Mădălină,
Ce plânge cu lacrimi puhoi.
- O, cât te-am iubit prostuţule,
Dar nu ai vrut să crezi în mine,
Te las acum drăguţule,
Şi-mi pare rău de tine …
Încearcă amarnic să o strige,
Ea piere eclipsată de un gând,
Ce poartă roze şi ferige,
Iar pe petale stă Floarea râzând.
- Ah! Ce mai faci tu prinţ frumos?
De-ai şti cât am plâns iubirea noastră,
Dar tu ai fost mult prea fălos,
Şi ai ucis o pasăre măiastră.
- Tu Floareo… răsună un glas,
Dar roza se scutură şi ofileşte,
Şi din sămânţa cea rămas,
Frumoasa Mioară se iveşte.
- Of, frumoasă mea pacoste,
Te plânge inima-mi necontenit,
Chiar dacă în a noastră dragoste,
Am fost singura care a iubit.
- Aşteaptă, o vorbă să îţi spun…
Ea, piere sub a morţii coasă,
La fel şi chipul lui nebun,
Cu a sa poveste dureroasă.
Chiar şi în această dusă clipă,
N-a încetat iubirea să-şi arate,
Pentru femeia blondă, mică,
Ce l-a purtat către eternitate.
Vin şobolanii
Vin şobolanii, auziţii cum rod,
Cum se-ntind peste ţară, printre norod,
Vin şobolanii de prin cuiburi ascunşi,
Atacă în haită, cu otravă sunt unşi,
Vin şobolani tăcuţi şi umili,
Spre cârma ţării se-ndreaptă subtili,
Vin şobolanii, caşcavalul e mare,
Îşi cheamă şi rudele de peste hotare,
Vin şobolanii că mai au de păpat,
Sunt şobolani pe care voi i-aţi votat,
Rumegă-n guşă, depozitează-n unghere,
Banii voştri munciţi, şi a ţării avere.
Vin şobolanii, auziţii cum rod,
Cum se-ntind peste ţară, peste norod,
Cum intră-n spitale, în şcoli şi ucid,
Aruncaţi oameni buni, aruncaţi Raticid.
Vin şobolani roşii, de neam, şi străini,
Rod din biserici, tradiţii, creştini,
Sunt şobolani hrăniţi cu orzoaică,
Aruncaţi oameni buni, aruncaţi Şoricioaică.
Vin şobolani şi se tot înmulţesc,
Şi rod din român şi neam românesc,
Ieşiţi oameni buni, că ne-ajunge răbdarea,
Ieşiţi ca să-ncepem…DERATIZAREA.
Şi alb, și roșu, și verde, și albastru...
De alb aș fi m-aș îngropa în iarnă,
Ca nimeni niciodată să îmi afle trupul,
Zăpada, vântul pe mormânt s-o cearnă,
Şi-n fulgi să îmi sălășuiască duhul.
De-aș fi albastru m-aș contopi cu cerul,
Ca-ntreaga lume zilnic să mă vadă,
Nedumeriți să-ntrebe care e misterul,
De norii stau stingheri și plâng pe stradă,
De-aș fi un verde crud şi plin de rouă,
M-aș îngropa adânc sub iarba netăiată,
Să reapar atunci când straşnic plouă,
În picuri verzi, mai verzi ca niciodată.
De-aș fi un roș carmin, de-a pururi cald,
M-aş transfuza la tine-n măduvă și sânge,
Nemuritor în ochii-ţi triști mocnit să ard,
Să te alint atunci când mângâierea plânge.
De-aș fi și alb, și roșu, și verde, și albastru,
Aş evada subit în joacă și-n chiot de copil,
Să pot întoarce lumea din tragicul dezastru,
Să sting pe veci acest război stupid și inutil.
Hai vino…
Adio, fulg de nea,
Surâsul iernii trece,
Tu plângi pe mâna mea,
Iar lacrima ți-e rece.
Și s-a pornit să ningă,
De aseară-n disperare,
Iar fulgii să se stingă,
Pe pielea ta cea moale.
Hai vino tu mireasă,
Cu voalul de zăpadă,
Și scoate-mă din casă,
Ca să dansăm pe stradă,
Apoi din vreme-n vreme,
În lume dă alarma,
Hai vino, nu te teme,
Și mușcă-mă cu iarna,
Să-mi curgă de sub gene,
Zăpada în troiene.
Gabriel Trofin