Acasă
Cu tine, privesc în taină prin prismele tăcerii, acolo unde vânturile hoinăresc fără hățișuri, dar evită să pătrundă în sanctuarul meu.
Ești esența, suflarea ce-mi hrănește ființa, dar te-ai topit prea devreme în oceanul lacrimilor mele, fără să găsești izbăvire.
În tine trăiam o viață deplină, acum supraviețuiesc doar în aridul pustiu al inimii, plângându-ți numele cu suspine îndurerate.
De ce ai plecat când erai lumina ce îmi lumina iubirea și temeiul în care mă regăseam?
Îmi este tare dor de tine acum, casa mea, căci în reflexiile tale se oglindesc amintiri care mă umplu de dor, fiind tu singurul loc care mă înțelegea pe deplin.
Iar iubirea ta mă apăra de criticii lumii, care mă tachinau neîncetat spunând că tu nu ești adevărata mea iubire și că nu suntem meniți să fim fericiți.
Dar tu nu ai fost doar o casă pentru mine ci singurul meu acasă în această lume străină.
Categoria: Poezii de despărţire
Toate poeziile autorului: jessica_brescan
Data postării: 30 iunie
Vizualizări: 133