Hai vino…
Adio, fulg de nea,
Surâsul iernii trece,
Tu plângi pe mâna mea,
Iar lacrima ți-e rece.
Și s-a pornit să ningă,
De aseară-n disperare,
Iar fulgii să se stingă,
Pe pielea ta cea moale.
Hai vino tu mireasă,
Cu voalul de zăpadă,
Și scoate-mă din casă,
Ca să dansăm pe stradă,
Apoi din vreme-n vreme,
În lume dă alarma,
Hai vino, nu te teme,
Și mușcă-mă cu iarna,
Să-mi curgă de sub gene,
Zăpada în troiene.
Стихи из этой категории
Florile așa ca tine...
Ca o briză-n ziua pârjolitoare
mă înviora inima ta plină,tremurătoare
Doar un înger de lumină
Are vocea atât de lină
O ! iubito, ce n-aș da
să fi cu mine pe pământ
dar florile așa ca tine
sunt fărâmițate-n vânt...
risipite far' să zică un cuvânt
Mă așez în câmpia de flori
umbra se lungește...
Gândul meu reînvie fiori !
Când din nou te citește.
Pe calea mea aud un foșnet
Un pârâu fredonează note
dintr-o cântare cu măsuri frânte
Eu visător, în cuget
limpezesc atât de clar
vocea iubită făr' de hotar
Iar când zorii se revarsă
Țin in mână-o floare de gorun
Să pot cunoaște pe deplin
aripa blândeții întinsă
Iar când soarele coboară
Înegrind orizontul drept
te văd în pat bolnavă
murind încet, încet...
Lacrimile ce încep să cadă
nasc lanțuri de lumină
Gândind că într-o zi
te voi revedea, îmi dă putere
să parez sabia ce voi să secere
sufletul meu, ca un spic de grâu
Sufletul... va rămâne-n trupul rece ?
Sau ridica-se va să plece
La portul către stele
Razele lunii să îl spele...
O tornadă te ridică...
Să calci pe lift de nori
Printre abise, printre strâmtori
Praf de stele...lași în urmă
Deschide cerul pentru mine
să pot vedea lumina-ți blândă
atunci când luna-i o minune
iar fii cu mine împreună !
Coboară pe o scară constelată
În frunte vino, c-o nestemată
Nu-ți schimba înfățișarea !
Că e proaspătă ca primăvara.
Tentație divină
M-a împins în perete
A început să mă dezbrace
Mi-a dezvăluit secrete
Cum mă va satisface
M-am uitat mirată
La abdomenul lui perfect
Eram așa desconcentrată
Încât îl priveam fără respect
Pentru a-l supăra i-am zis
”Ce faci, Adonis?
Crezi că mă seduci
Dacă te dezbraci?”
Mi-a zâmbit cu nerușinare
Asupra mea știa ce efect are
În ochii lui am văzut dominare
Cunoșteam de ce-i în stare
S-a apropiat și la ureche mi-a șoptit
”Da! Și chiar o fac....”
Atât de rău m-a ispitit
Încât am trecut la atac.
Lacrima unei soții
Ți-o jur, că nu mă superi cu vorbe de ocară
Si nici când palme grele eu pot să îți ofer,
Nu am în suflet stropul din vița cea amară,
Căci am uitat demult la tine cum să sper.
Avusei câte vise și cât erai de viu,
Acum ți-e glasul simplu și nici nu prea vorbești
Si miezul bun din tine l-ai pus într -un sicriu
Si-i țintuit, prea bine, de legile- omenești.
Te uiți la știri și filme cu monștri, sau război,
Si toate faci la oră, ca-ntrun jurnal rescris,
Din care ruptă -i fila cu orele în doi,
Dar nu uita, amorul că nu se vrea ucis!
Amanți să-mi fac o mie, că nici n-ai observa -
Atât îți sunt de dragă, atât mă cercetezi.
Ca coaja de lămâie e astăzi gura ta,
Pe care ca ștampila pe buze mi-o așezi.
Am obosit de tine și ani am parca-o mie
Si-i port ca o povară și grea mi-i existența.
Decât să am în casă bolnavă armonie,
Mai bine m-ai scuti să îți admir – prezența !
Te văd ca pe o umbră pășind prin fața mea
Si nu mai ai lucire și nu mai ai mister;
Atâta sărăcie eu văd pe fața ta
Si am uitat, demult, la tine cum să sper.
Орфей
Орфей всегда любил мелодией,
Что с каждым днём все лучше пел,
Я оказался лишь пародией,
Лишь тенью быть, вот мой удел.
Я тень, и тенью быть моё проклятие,
Я не могу выйти на всет,
Я крепче жму в руке распятие,
и проклянаю, молчаливый свой обет.
Лишь пара слов бумажная окова,
Лишь пара слов оставлю о себе,
Лишь пара слов, и вот, поэзия готова.
Лишь пара слов, и я готов к мольбе.
Fără titlu...
Spune-mi te rog de ce încă te iubesc
Spune-mi te rog de ce încă te doresc
Spune-mi te rog că totul va fi bine
Spune-mi că pot să trăiesc și fără tine
Spune-mi asta până când am să te cred
Spune-mi că și singur pot să fiu întreg
Spune-mi că nu contează cea ce pierd
Spune-mi te rog ce ar trebui să aleg
Spune-mi tu te rog ce ar trebui să fac
Spune-mi tu te rog cum aș putea să tac
Spune-mi tu cum să-i găsesc inimi leac
Spune-mi tu cum aș putea să mă prefac
Cum aș putea spune că sunt bine
Când eu mereu mă gândesc la tine
Cum aș putea pe alta s-o iubesc
Când eu doar pe tine te doresc
Cum aș putea să mă gândesc la alta
Când simt că pe noi ne leagă soarta
Cum aș putea să te înlocuiesc
Când fără tine simt că înebunesc
Și va veni o clipa
Și va veni o clipa-n care
Voi rătăci pe strada ta
Fara de stele,fara felinare,
Peste-al meu gând căzând neagra și grea ninsoare,
In inima-mi urlând un vânt prea rece,
Va fi o iarnă ce nu va mai trece,
Și îmi va îngheța o lacrimă pe-obraz,
Ecoul spiritului tau sublim
În mintea mea va răsuna mereu
Prin amintiri,in fiecare azi...
Другие стихотворения автора
Sufletul ochilor
Ascunzi tristeţi care ştiu să râdă,
Te închizi în cuşti cu zăbrelele rupte,
Încerci să porţi o mască prea hâdă,
Dar ochii te trădează şi-mi spun multe.
Arhitectura disperării o cunoşti,
Zeii tăi pe un cer subteran transpir,
Sânge decolorat de nopţi albe împroşti,
Prin strălucirea amară a unor ochi de safir.
Sub călcătura ta piatra se sfarmă,
Te plimbi poetic într-o mantie de ceaţă,
Oricine te-ntâlneşte nu mai vrea să doarmă,
Căci e vrăjit de privirea ce sufletul îngheaţă.
Sărbătoreşti monştrii căci sfinţii te-au părăsit,
Îndoieli aromate arunci şi-n Dumnezeu,
Ai frânt zâmbetele îngerilor ce te-au iubit,
Asta îmi strigă ochii tăi umezi … mereu.
Ascultă tăcerea şi înăbuşă-i glasul,
Culege speranţe şi împleteşte-ţi cununa,
Cu zeul iubirii ţine mereu pasul,
Acum, aici, acolo, niciodată şi întotdeauna.
Sânge alb
În trecutul meu albastru, plin de clipe minunate,
Dansuri, chefuri, câteodată și petreceri până-n zori,
Stând la masa mea murdară, istovit, cu mintea-n noapte,
Apăru ca o mireasă într-o rochie lungă, fără urmă de culori,
O femeie albă, neasemuit de albă și cu ochii ca de lapte.
Aşezându-se la masă, nepoftită, nechemată spuse printre şoapte:
- Vai ce viață fericită, fără griji și nepăsare, fără zbucium, fără teamă,
Zilnic bei și cânţi, și aduci mereu ocară tuturor din preajma ta,
Sufletul cu neştiinţă ţi-l dai astăzi de pomană la femei şi la satană,
Şi-apoi schilodit de oase ţipi spre cer că viața-i mizerabilă şi grea.
Scuipi pe oameni și-apoi plângi în bezna minţii lâng-un demon în sutană,
C-ai mai bea înc-o stacană, și-apoi înc-o sută ai vrea.
Dans și cântec, și dezmăț, în urechi vioara plânge dureros și blând,
Porţi cadânele pe umeri aruncându-te în vals, şi cu mintea tulburată
Arzi precum o lumânare aflată, chiar la căpătâiul unui muribund.
Te topești, şi apoi te-nvălui în vârtejuri de întunecimi ce poartă,
Doar otrăvuri parfumate, vicii din Tartar alese ce în sânge îţi pătrund,
Ca să-și bată joc de tine și de viața ta deșartă.
Ca lovit c-o piatră în frunte, mintea mi se limpezi deodată,
Şi-am putut vedea în jur, cum femeia albă, se așternu ca o zăpadă,
Pe podea și peste mese, pe tavan și pe pereți, și pe faţa mea uscată,
Şi-am crezut că-s dus cu capul, ori că-i farsă, vreo șaradă,
Ori că am murit gândit-am, că sunt dus spre cer la judecată...
Am zâmbit...dar nu eram: nici mort și nici în vis. Eram o pradă!
Frica îmi intrase-n suflet, dărâmat de oboseală și de albul necuprins,
Am voit s-o iau la goană ca să scap de nepoftită, însă ușa-i încuiată iar fereastra e zidită...
Cum să scap de spaima albă, de femeia nechemată ce neliniști mi-a aprins?
O fi poate vreo nebună ce-a scăpat din vreun ospiciu, ori a iadului ispită?
-Dă zăpada la o parte, pune muzica să cânte și adu-mi un vin distins,
Că nu-mi pasă de nebuna ce-a venit la a mea masă ca la casa părăsită.
Ea, stătea de-o bună vreme, ca un abur împietrit, tot la masa mea murdară,
Şi privea în ochii mei, ca-ntr-o mare abisală dintr-o lume întunecată,
Şi-mi părea că-i ca o ziuă, o lumină nesfârșită care bezna o doboară,
O nălucă înaripată, cu ochi albi, cu faţa albă şi cu părul ca de vată.
Scoase încet ca dintr-un nor, un pocal strălucitor, şi cu-o șoaptă de fecioară,
Spuse: -Bea-l pe tot și dintr-o dată!
Tâmplele-mi zvâcneau în creştet ca un tunet surd pocnind tăcerea,
Mâna-mi tremura săraca precum stuful biciuit de vântul rece,
Mă învălui lumina, și simţeam că-mi pierd spontan vederea,
Că tot vinul ce-l băusem, revenea ca să mă înece.
Ca o pradă, m-am întins pe masă pentru a-mi opri căderea,
Şi-am rostit c-o voce rece:
- Cine eşti, tu, spaimă albă, înger mort căzut din lumi rebele,
De-ai venit precum o hoaţă și te-ai pus la masa mea,
Şi-ai oprit și dans, și cântec înălbind întreaga sală din tavan până-n podele,
Spune, spune, de ce vii pe nepoftite când se cântă și se bea?
Ea, stătea de-o bună vreme, cum stă umbra între perdele,
Şi-apoi spuse: -Ia acest pocal și-l bea!
Am rămas mut de uimire, ochii roșii îmi sparg orbita,
Nu puteam vorbi nici tace, doar un murmur vag scoteam,
Murmur, murmur fără noimă și-ncercam să-mi plâng ursita,
Spaima albă fără nume, ce voia nu înțelegeam...
Aș mai bea un pic de vin, însă acel pocal iar strălucit-a
Și-mi striga încontinuu: Bea, bea! Însă îndărăt fugeam...
Lucru necurat la mijloc, ori e taină ascunsă sau magie,
De prin neant s-apară așa deodată o nălucă albă, indignată,
C-un pocal de argint ascuns sub haină și umplut cu cine știe
Ce licori ori ce otrăvuri... să mă schimbe pe vecie,
O stafie, o nebună nepoftită, nechemată care șade nemișcată,
Și-mi oferă un pocal, ca să-l beau pe tot deodată...
Cred că în împărăția-i albă e vreun jude sau călăul obștii,
Ce-i trimisă ca să cearnă grâul de neghină, floarea de scaiete,
Să oprească din petreceri zurbagii, bețivanii, desfrânatele și proștii,
Sau o fi vreo vrăjitoare ce-i trimisă ca să-nșele cu magie și secrete,
Pe acei ce știu cei viața, și nu stau ascunși sub fusta cloștii,
Sub aripa protectoare, obosiți cu vieți discrete care împrăștie regrete.
-Cine, cine ești tu spaimă albă? Ochi de abur fără iris și pupilă,
Enervantă și stresantă ca un spin înfipt sub piele,
Uită-te în jur la fete sau în ochii lumii, și vei inspira doar milă.
Ești prea albă, fără sânge, fără carne, fără os...fără tot și fără cele
Ce-are omul mai frumos... ești în lumea asta doar o hâdă inutilă!
Ea, tăcea în astă vreme, și-apoi spuse: -Bea-l, mișele!
-Ce tot vrei cu acest pocal și de ce insiști să-l beau deodată?
Cine te-a trimis la mine să mă tulburi, rău și aspru ca să fiu?
Ce-i în el de nu se vede nici măcar un strop sau pată?
Nu-i nimic, e gol...Uite, i se vede fundul plat și sidefiu.
De nu-i vin, și nici nu-i apă, spune-mi, te întreb încă odată
Ce-i în el, că dacă-l beau este musai ca să știu?
Și-am simțit deodată iarăși un vertij în piept și-n frunte,
Amorțisem de picioare, mut eram și doar pierdut priveam,
Cum se scoală de la masă, și-mi părea că-i cât un munte,
Apucă în mâini pocalul și se-ndreaptă ca o ceață înspre geam,
Și pe loc se încropiră din fereastră până-n cer o albă punte,
Și vedeam un tânăr chipeș cum plângea...și-mi părea că eu eram!
Nu puteam să spun nimica doar priveam cu ochiul minții,
Înspre tânărul ce plânge și suspină pe o punte care duce înspre cer,
Însă când privii mai bine, la jumate era ruptă, parcă o rosese dinții,
Și în partea dinspre cer, pe o iarbă albă, m-așteptau plângând părinții.
Maica mea, măicuță albă, părul alb și ochi de lapte și cu mâinile de zer,
Jalnic se uita la mine, și-avea ochii spaimei albe și cu buzele de ger.
Ea se-ntoarse brusc spre mine, geamul, maica, puntea parcă nici n-a fost,
Și începu să ningă iarăși pe tavan, și pe podele, pe perete și pe masă,
Măruntaiele din mine, sufletul bătut de soartă, cătau parcă adăpost,
Iar femeia albă, nepoftita, nechemata se făcu mai luminoasă.
Prinse apoi pocalu-n palme, care strălucea de alb, și rosti ca pe de rost:
-Bea-l pe tot și dintr-o dată!
-Nu pot bea de nu mi-ai spune, ce-i acolo, ce minune?
Căci îmi pare a fi nimica, e ceva ce nu se vede, e ceva de neînțeles,
Vrei să beau precum un câine, haide spune-mi, spune...
Nici nu-i rece, nici nu-i cald, nici nu curge, nici nu-i dres...
Nechemata, nepoftita îmi șopti prin păru-i dalb:
-Este sângele meu alb!
-Eu, să beau un sânge alb, să fiu hâd cu ochi de lapte și cu buzele de ger,
Tu, nu vezi azuru-n ochii-mi și roșeața-mi de pe buze,
Ce-or să zică ai mei tovarăși pentru care am fost odată, marele boier,
Ale mele doamne, când voi fi de-un alb ca varul, vor începe să mă acuze,
Se vor depărta cu toții, de un monstru alb, ce-arată ca un simplu gunoier,
Nu voi bea, și du-te, du-te-n lumea ta albită, și găsește-ți alte muze.
- Vai de viața-ți fericită, fără griji și nepăsare, fără zbucium, fără teamă,
Vai de cântul și de dansul, de ocara adusă tuturor din preajma ta,
De femei și de dezmăț, sufletul cu neştiinţă azi ți-e-n gheara la satană,
Iar tu, schilodit de oase ţipi spre cer că viața-i mizerabilă şi grea.
Scuipi pe oameni și-apoi plângi în bezna minţii lâng-un demon în sutană.
Înțelege, înțelege... Nu mai aparții de lumea ta!
Te topești, şi apoi te-nvălui în vârtejuri de întunecimi ce poartă,
Doar otrăvuri parfumate, vicii din Tartar alese ce în sânge îţi pătrund,
Ca să-și bată joc de tine și de viața ta deșartă.
Înțelege, înțelege... sufletul în iad îți este... În străfund!
Și vedeam pocalul, alb, precum luna strălucea, ea șopti c-o voce moartă:
-Bea-l pe tot și dintr-o dată... pân- la fund!
Ochiul minții iar mă-ncearcă și mă poartă îngerește către puntea ruptă, roasă,
Unde maica stă și plânge, albă e ca o mireasă, albă tristă și frumoasă.
Simt cum sar bucăți din mine că plutesc peste trecutul ce amarnic mă îmbie,
Sunt pierdut de tot prieteni, și mă simt ca o stafie...
Iau pocalul de pe masă, și-acum văd un sânge alb, alb nemaivăzut vreodată,
Și-l beau tot și dintr-o dată!
Sângele a-nceput să-mi fiarbă ca o lavă de vulcan, tremur, tremur...
Carnea urlă trist pe oase, până-n măduva spinării urlă,
Ochiu-mi plânge și m-apasă, inima e într-un necontenit cutremur,
Roșul sânge, alb devine și prin trup îmi curge gârlă...
Cad pe masa mea murdară, istovit, cu mintea-n noapte,
Iar femeie albă, neasemuit de albă și cu ochii ca de lapte,
Ea, mireasa cea cu rochie lungă, lungă fără urmă de culori,
Nepoftita, nechemata dispăruse de la masă, parcă niciodată fuse,
Iar zăpada de pe mese, din tavan, de pe podele, de pe umerii ușori,
Se topi în ochii mei și mă duse-n tinerețe unde totul începuse.
-Stai așteaptă, așteaptă, așteaptă o strigai de multe ori...
Însă alba, neasemuit de albă, în lumină dispăruse!
Albul sânge ca un șarpe, vreme lungă-mi șerpuise-n vene,
Ani de zile, zi și noapte, am bolit printre morminte,
Toți amicii de-atuncea, de la chefuri și serate, nu voiau să mă mai cheme,
Eram alb, de-un alb aparte, eram tot și dintr-o dată. Eram altfel și cuminte.
Nu eram din lumea lor...
Nu eram din lumea lor!
Păstorel
Un sat retras între dealuri,
Ce ca un crater de vulcan arată,
Şi-n care noaptea cade-n valuri,
Bătând mereu la lună-n poartă,
Păduri şi ape vechi de ere,
Livezi şi lanuri, un tezaur,
Iar toate poartă mari mistere,
Căci fuse rupte dintr-un laur.
Firimituri de natură divină,
Presărate din coşuri astrale,
Ce umplu peisajul de lumină,
Zămislind frumuseţi boreale.
Un crater de vulcan aprins,
Drept lavă purtând fericire,
Căci de la prunc pân` la cel nins,
Toţi sunt plămădiţi din iubire.
Un sat de obşte pur românesc,
Rupt din Amintirile lui Creangă,
Şi-n faţa lui metropole pălesc,
Ori se ascund, mânate de talangă.
De sus din deal de îl priveşti,
De n-ai orbit de frumuseţe,
Atunci spre paroxism porneşti,
Împietrind în câmpul cu fâneţe.
De-a lungul râului plutind,
Simţi fericirea coborând în trup,
Senzaţii dulci ţi se aprind,
Trăiri nesăţioase se astup.
Iar codrul cu pasul de-l vei trece,
Curată nebunie, îndoială nu încape,
Căci spaima rău o să te înece,
Şi nici un vraci n-o să te scape.
Doar vinul de aici din sat,
Torenta spaimă ţi-o alină,
Căci e buchet, e unicat …
Boboc de floare în grădină.
Chiar şi apusul soarelui aici,
E altfel. Ce te miri?
Nu sunt cuvinte ca să zici,
Ce simţi atunci când îl admiri.
De răsărit nu-ncerc să vă mai spun,
Cum, de ce evit aceasta?
Pentru c-o să credeţi că-s nebun,
Sau de minciuni mi-i plină ţeasta.
Ah! Cât îmi doresc să fii aici,
O dimineaţă sau poate un amurg,
Atunci nebun n-o să-mi mai zici,
Când simţi senzaţii cum în tine curg.
Să simţi că toate sentimentele avute,
Se sting ca o scânteie în vânt,
Pentru a erupe apoi născute,
Din fulgerele neajunse pe pământ.
Îţi pare atunci că toată fericirea,
S-a infiltrat adânc în tine,
Zidite-ţi sunt tristeţea şi mâhnirea,
Iar lacrimi dulci renasc sublime.
Să poţi muri într-un apus de soare,
Şi să te naşti plângând în dimineţi,
Vei striga atunci în gura mare,
Că te-ai lipsi de o mie de vieţi.
Şi zi de zi aceste plăceri neefemere,
Ce te înalţă în paradisuri astrale,
La care tot mai mulţi încep să spere,
Iar rusticul devine a lor cale,
Sunt trăite cu patos de un tânăr,
Cu-a lui poveste ce pare o dulce dramă,
Dar care atârnă de un fir de păr,
Ce nici acela nu-i luat în seama.
Un cavaler născut din spumă,
Frumos ca un poem sau cântec,
Cu ochi de foc şi păr de brumă,
Cu cingătoare prinsă-n pântec.
A lui alură foarte atletă,
Cu spate drept şi fruntea sus,
Cu faţa-i albă ca de cretă,
Pe multe dame a sedus.
Iar vorba-i caldă şi mieroasă,
Capcană e pentru domniţe,
Şi a ei vrajă mincinoasă,
Cu tâlc li se-mpleteşte în cosiţe.
Auzindu-i glasul fraged şi timid,
Rupt parcă dintr-un gângurit,
Multe inimioare se deschid,
Şi încep să bată cu alt ritm.
În ochii inundaţi de foc şi lumini,
Şi-n care irusul e prinţul de cleştar,
Te pierzi sfios, până te-nchini,
În faţa acestui fecioraş bizar.
Ferice mama ce-a născut aşa băiat,
Cu trup şi frumuseţe de zeu,
De Eros în braţe a fost purtat,
Căci e îndrăgostit mereu.
Mereu îi cade câte-o fată în braţuri,
Mereu îi pare alta mai frumoasă,
Acestui Don Juan ce-ntinde laţuri,
Din crini şi roză amoroasă.
Iar Păstorel, căci acest nume poartă,
Născut e ca să fie un viclean,
E tânăr şi îşi bate joc de soartă,
Şi nu adună an cu an.
Nu cată peste vremuri ce-o să facă,
Când anii o să-i plângă în etate,
Iar fetele pe lângă-i or să treacă,
Făcându-i semne pe la spate.
E plin acum de veselie şi umor,
Şi doar trei lucruri contează pentru el:
Iubire, dragoste şi amor;
Vicleanul şi banditul Păstorel.
Păcat că e isteţ bătu-l-ar focul,
Şi mulţi ar vrea să aibă a lui minte,
Dar lui nu-i place decât jocul,
Şi-a sa iubire prea fierbinte.
S-a fript de multe ori în ea,
Dar suflă şi caută răcoare,
Acolo unde-un fulg de nea,
Le sperie pe domnişoare.
Cu fetele ce s-a întâlnit,
În zbor de înger le-a purtat,
Nebănuind niciuna c-a minţit,
Căci nici o vorbă nu l-a înşelat.
Le ştie meşteşugul în rostire,
Şi arta de-a orna cu ele,
Udându-le cu lacrimi din privire,
El le transformă-n nişte iele,
Ce încet te-adulmecă prin şoapte,
Iar inima îţi cade zăvorâtă,
Căci dragostea-i o dulce noapte,
Ba e senină, ba e mohorâtă.
Cuvintele ieşite din gura-i aurită,
Se-ncheagă în poeme de iubire,
Chiar şi acea inimă împietrită,
Se sfarmă sub a lui privire.
Iar trupul atunci când cucereşte,
E un cameleon fără îndoială,
Se schimbă uimitor şi te vrăjeşte,
Iar mângâieri acide te doboară.
Eşti uluit de forţa ce-l străbate,
De felul cum se dăruieşte,
De clipa când inima nu îi mai bate,
Când trupul, de iubire se topeşte.
E diavol aici în satul său,
Iar ţărăncuţele îi ştiu de frică,
Ocol îi dau toate mereu,
Şi nici nu îi vorbesc nimică.
Fiindcă ştiu că doar o întâlnire,
O vorbă avută la apus cu el,
Şi fericirea le rămâne amintire,
Şi gând de răzbunare pentru Păstorel.
Crescând în ani rusticul prinţ,
Începe să aleagă dintre fete,
Curtând acum din cele mai cuminţi,
Şi numai care poartă blond în plete.
Zburdă în sat trei copiliţe,
Pe gustul ce acuma îl inundă,
Şi toate au prinse în cosiţe,
Ca semn pentru fecioare, o fundă.
În câmpul cu fâneţe aromate,
E hora satului pornită,
Aici fetele-s curtate,
De flăcăi cu mustaţa mijită.
Şi-n horă prinse se dansau,
Şi cele trei fecioare,
Cu glas subţire chiuiau,
Şi amarnic băteau din picioare.
Pământul sub a lor bătaie,
Roşind se retrăgea în sine,
Iar copiliţele bălaie,
Creau în el dureri sublime.
Păstorel privea năuc băiatul,
La a lor frumuseţe rară,
Apoi prinse lângă una cu jucatul,
Fără ca voie să îi ceară.
O clipă mâna şi-o retrase,
Din a lui mână rugătoare,
Dar mai apoi se împăcase,
Cu prezenţa fermecătoare.
Îl cunoştea pe Păstorel,
Şi a lui cuceriri năuce,
Chiar dacă pare un mieluşel,
Ea mai departe nu s-o duce.
Iar hora cum de s-a gătat,
Copila dă să fugă ruşinată,
Dar el mâna cald i-a sărutat,
Părând că i-o mănâncă toată.
Cu glasu-i fraged şi mieros,
El o întreabă cum o cheamă,
Ea retrăgându-se sfios,
Răspunse brusc cu teamă:
- Lasă-mă şi fugi de lângă mine,
Fiindcă te ştiu cât eşti de rău,
Sunt Mădălina, dacă ţi-i mai bine,
Şi pleacă acum de ştii numele meu.
- O, Mădălino nu te face speriată,
Căci mult acuma m-am schimbat,
Haidem acolo pe-acea cioată …
Şi o porni înainte ruşinat.
O clipă ea fugi, apoi se-ntoarse,
Pe Păstorel strigă timidă,
Şi prinse încet în păr a-şi coase,
Trifoi uscat şi o firidă.
Se puse lângă el pe cioată,
O clipă liniştea se aşternu,
Ea, tremurând de frică toată,
Să scoată o vorbă nu putu.
Viclean întinse a sa mână,
Iar liniştea se risipi,
Şi începuse să îi spună,
Că începe mult a o iubi.
- În suflet mi-a pătruns lumină,
Potop de fericire l-a scăldat,
Erupt din tine Mădălină,
Gingaşă roză fără de păcat.
Şi pe furiş o sărută dulceag,
Ea, ca răspuns, îi dă o palmă,
Apoi îl sărută cu drag,
Arătându-se blajină, calmă.
Încet iubirea aripi prinse,
Iar cele două trupuri cad în iarbă,
De-o singură dorinţă sunt cuprinse,
Ca dragostea încet, încet să fiarbă.
- Ca o zână eşti …Mălina mea,
Cu funda-n piept, şopti din gură,
Iar ea roşind, mereu rostea:
- Să nu mă părăseşti… te jură.
- Nu fi prostuţă Mădălină,
Încrede-te-n cuvântul meu,
Cu tine viaţa mi-e senină,
Şi alăturea-ţi voi fi mereu.
Dar timpul trece nemilos,
Iar Mădălina aşteaptă înlăcrimată,
Să treacă al ei Făt Frumos,
Prin faţă pe la poartă.
Cu faţa plânsă şi de geam lipită,
Privind portiţa ce o bate vântul,
Rosti copila, acum nefericită,
Acide vorbe, blestemându-l:
- O, Păstorele, fii nefericit,
Să mori în suferinţă,
Şi să nu poţi de la cel iubit,
Să-ţi ceri iertare şi căinţă.
Te-a uitat…tu, Mădălină dragă,
Căci sufletu-i acum barbar,
Blestemul tău îl ia în şagă,
Şi-i place a fi un tip hoinar.
Ca şi când pe suflet neavând nimic,
Iar inima nu-i plânge-n trup,
Spre alta se îndreaptă câte-un pic,
Şi alte sentimente îi erup,
Şi curg torente înspre Floarea,
Altă fecioară blondă, suplă,
Ce cântă ca privighetoarea,
Vrând inima să îţi o rupă.
De mult o urmăreşte pe furiş,
Atunci când vine la fântână,
Şi de acolo din tufiş,
Priveşte trupul de cadână.
Răbdă aşa mai multe săptămâni,
Dar prinde un prea-timpuriu amurg,
Când stelele par muribunzi tăciuni,
Şi de pe boltă trişti se scurg.
Şi atunci când Floarea scotea apă,
El sare şi-i pune mâinile la ochi,
Speriindu-se găleata în puţ ea scapă,
Sărindu-i pe obraz vreo câţiva stropi.
Duios îi şterge picătura,
Cu ochi blajini ea îi surâde,
Cu buzele atunci îi cată gura,
Şi o sărută pe când râde.
Pe loc s-a propulsat amorul,
Fără cuvinte ori vorbe alese,
Şi Floarea se lăsă cu binişorul,
Căci din priviri se înţelese.
Sub cerul ce părea incendiat,
Cu funda-n mână Floarea-i fericită,
Şi pricopsită e cu un păcat,
Dar nu îi pasă căci crede că-i iubită.
Fericirea nu-i mai încăpea în piele,
Când zi de zi cu Păstorel se întâlnea,
Şi toate o făceau să spere,
Că el e viaţa pentru ea.
Trăieşte ca în rai cadâna,
Plutind uşor peste iubire,
Pe cap cu lauri îi cununa,
Şi chipul plin de fericire.
Doar peste puţintică vreme,
Iubitul, nu mai trece pe la ea,
Iar Floarea, naivă, ea se teme,
Să nu i se fi întâmplat ceva.
Aşteaptă la fântână nopţi în şir,
Ca prinţişorul să-i sosească,
Din păr şi iarbă împletind un fir,
Cu gând să-l dăruiască.
Cu fiece zi, noaptea-i mai neagră,
Şi aşteptarea îi pare o veşnicie,
Culori închise par să o atragă,
Iar prinţul nu mai vrea să vie.
Cu lacrimi în ochi şi inima frântă,
Ea caută pe Păstorel nervoasă,
Cu nimeni în cale nu cuvântă,
Trântind portiţa intră furtunoasă.
Lângă pridvor la umbră sub o viţă,
Stă căutatul foarte relaxat …
Tresare când o zăreşte pe fetiţă,
Şi-n cale îi sare îngrijorat.
- O! Ce-i cu tine dragă Floare,
De intri tunet şi în grabă,
Sfârşitul lumii vine oare?
Ori ţie mintea nu ţi-e întreagă?
- Spui vorbe aspre măi mişele,
Şi de-al meu of te faci străin,
Căci de-ai strivit visele mele,
Eu te omor pungaş hain.
- Şezi cuminte Floricică,
Mânia ce te umple, jos o varsă,
Că doar nu crezi frumoasă mititică,
Că ţi-am jucat vreo farsă,
- Deci mă iubeşti, frumosul meu,
Ah! Cât m-am îndoit de tine …
El retrăgându-se mereu,
Distanţa între Floarea o menţine.
Când se mai potoli biata copilă,
Strângându-şi degetele ce-i pocnesc,
Tâlharu îi spuse fără milă,
- Tu Floareo… eu nu te mai iubesc.
Cu faţa îngrozită şi împietrită,
Buimacă cată către dânsul,
Cu zece ani se face îmbătrânită,
Şi o îneacă plânsul.
Prin râu de lacrimi, temătoare,
Ea cere implorare şi iubire,
Dar viaţa neîndurătoare,
I-a dăruit o aspră amăgire.
Cu mâna rugătoare către el,
O ultimă speranţă îi cere fata,
Dar crudul, neumanul Păstorel,
În faţă îi trânteşte poarta.
Prinzând a porţii flori fieroase,
Săraca Floarea strigă răvăşită,
Blestemul unei prea frumoase,
Dar prea puţin iubită:
- O, Păstorele, fii nefericit,
Să mori în suferinţă,
Şi să nu poţi de la cel iubit,
Să-ţi ceri iertare şi căinţă.
Nepăsător el intră în casă,
În patul moale se ascunde,
Privind fotografia de pe masă,
În care un chip blajin surâde.
Se întinde o ia şi o sărută,
La pieptul său amar o strânge,
Căci ea acum e zâna apărută,
După care inima îi plânge.
Şi-n gând cu sâmbăta de clacă,
Când pe deal la coasă o să îi adune,
El tot mai mult în vis se îneacă,
Pierind încet, încet din astă lume.
Visează clipa când o întâlneşte,
Şi o devoră ca un lup flămând,
Nimic nu pare că-l trezeşte,
Din visul său frumos şi blând.
Flăcăi şi fete o porni,
Când naşte dimineaţa,
Şi-n ochii lor puteai citi,
Cât de frumoasă-i viaţa.
Cu glume, cântece şi dans,
Scurtau a drumului lungime,
Iar seceri, coase în balans,
Se unduiau sublime.
E ritualul unor gâde,
Căci marea galbenă o să cadă,
Sub soarele ce încă râde,
În dinţii lor de pradă.
Ajung în lanul plin de spice,
Din care bobul stă să iasă,
Copile-şi prind pe cap baticuri,
Flăcăi trag cutea peste coasă.
În partea mai ascunsă dinspre râu,
Coseşte Păstorel de zor,
Cu trupul zvelt cuprins în brâu,
Iar gându-i fugăreşte un nor,
Cu chip să-l mâne către copiliţa,
Leită celei de la piept, din poză,
Ca să-i umbrească lin guriţa,
Şi să i-o facă din nou roză,
Căci soarele stea ticăloasă,
Un misogin rău şi cumplit,
Îi arde pielea albă şi frumoasă,
Şi-i seacă a ochiului sclipit.
Privind la brazda doborâtă,
Privind şi către fata blondă,
Ce pare azi posomorâtă,
Dar singura în păr cu fondă,
Abia aşteaptă timp de răsuflare,
Când trupul ca răsplată-l cere,
Când toţi se strâng în roată mare,
Şi-şi sting dogoarea în tăcere.
Atunci întreabă un cunoscut,
Ce nume poartă fetişoara,
Acesta pe un ton nu prea plăcut,
Îi spune totuşi, păi … Mioara.
- Dar vezi de stai departe,
Ea, nu-i de cele ce cunoşti,
Şi dragostea nu şi-o împarte,
Şi nici nu cată înspre proşti.
- O, vezi de vorba ţi-o alină,
Şi nu vorbi fără cusur,
Ori pusa-i ochii pe felină,
Şi frică ţi-e să nu ţi-o fur.
- A, nu, vorbeam şi eu în vânt,
Căci te cam ştiu de poamă bună,
Dar dragostea-i citită în cuvânt,
Şi în privirea sa nebună.
Mioara fuge către o căpiţă,
Şi se cufundă adânc în ea,
Iar trupu-i pare o mlădiţă,
În vârf cu-o nestemată stea.
Acum e pentru mine momentul,
Îşi zise Păstorel în gând,
Să-i îndulcesc Mioarei sentimentul,
Cu-o floare şi-un mieros cuvânt.
Porni c-un roşu mac în mână,
Rupt dintr-un pâlc însângerat,
Înspre făptura ca o zână,
Ce-n fân uscat s-a cufundat.
Tiptil, tiptil să n-o trezească,
Vicleanu` ajunge lângă ea,
Pe faţa albă, îngerească,
Cu macul, fin o mângâia.
În somnu-i dulce ea zâmbeşte,
Cu mâna vrea să-ndepărteze,
Acel ceva ce-o necăjeşte,
Şi-i face trupul să vibreze.
Un pic ea crapă ochişorii,
Prin ceaţă îl zăreşte pe băiat,
Pe loc prind roşu obrăjorii,
Şi în şezut s-a ridicat.
- Ce faci tu aici străine?
Ce cauţi să mă trezeşti?
- Tu, Mioaro şezi cu bine,
Şi te rog să îmi zâmbeşti.
I-a în dar această floare,
Ce roşeşte ca şi tine,
Las-o încolo de pudoare,
Şi vino de şezi cu mine.
Un timp ea se arătă cuminte,
Apoi treptat se puse lângă el,
Şi îl întrebă fierbinte:
- Ce vrei tu măi, Păstorel?
Îi ia în palmă părul moale,
Şi îl sărută cu plăcere,
Spice alese îi pune-n poale,
Şi o întreabă cu durere:
- Vrei tu copiliţă oare,
La horă să-mi fii parteneră,
Mâine de sfânta sărbătoare,
Căci inima-mi la tine speră?
- Nu ştiu zău ce-o să-ţi răspund,
Fiindcă tot se aude că eşti rău,
Iar fetele de tine se ascund,
Înşelăciunea fiind scopul tău.
-Acestea-s vorbe tu Mioară,
Spuse de-un suflet egoist,
Care vrea ca să mă piară,
Şi să uite că exist.
Şi apoi ce poate fi o zi,
De joc, de veselie mare,
De bine nu te vei simţi,
Jur să nu-ţi dau căutare.
- O parte din mine te place,
Dar alta, mă trage înapoi,
Ceva în mine nu-mi dă pace,
Dar tot ceva mă face să mă-nmoi.
- Ei bine Păstorel ai câştigat,
Accept a ta invitaţie,
Dar un singur gest de rău băiat,
Şi mi-ai căzut în dizgraţie.
Mână în mână încet se ridică,
Prin grâul cosit alene păşesc,
Toţi cei prezenţi nu mai mişcă,
Ci împietriţi la ei privesc…
- Cum poate fi aşa cuceritor,
De frânge inima în fată?
Ce spune de-i aşa convingător,
Sau cu ce licoare o îmbată?
Furat-a oare a lui Cupidon săgeţi,
De-i cad în plasă toate nemişcate,
Se întreabă o ceată de băieţi,
Că altceva să fie, nu se poate.
De o oră se găteşte la oglindă,
Şi toată garderoba e în van,
Doar de-o găsi ceva să-l prindă,
Încât să pară un gentleman.
Mai bine ca un mire s-a îmbrăcat,
De l-ai vedea pe loc te-ai şi topi,
Se-ntorc priviri pe uliţa din sat,
Şi se întreabă: - Cine o fi ?
Cu roze o aşteaptă pe Mioara,
Când îl zăreşte, ea rămâne mută,
Şi roşie toată se făcu fecioara,
Simţind pe Cupidon cum o sărută.
Văzându-i pe amândoi cum dănţuiesc,
Mulţimea se opreşte din jucat,
Îndrăgostiţii cu ochii-n lacrimi privesc,
Fiindcă nu-i ceva mai minunat.
Făcură bătături de atâta joc,
Şi frânţi căzură pe o bancă,
Retrasă undeva lângă un foc,
Ce mai trăieşte printr-o creangă.
Şi vrând pe păr să o mângâie,
Ea se retrage speriată,
E galbenă ca o lămâie,
Şi-n ochi o lacrimă-i se arată.
- O, ce-i cu tine tu Mioară,
De feri ca un iepuraş fricos,
Nu lăsa amorul să dispară,
Şi atinge-mă şi tu duios.
- Mi-e frică dragă să-ţi vorbesc,
Mi-e teamă şi că nu te pot atinge,
Deşi încep să te iubesc,
Al tău trecut murdar mă-nvinge.
- Nu fi copilă tu fiinţă,
E timpul aproape de amiezi,
La vorbe nu mai da credinţă,
Căci nu te lasă să visezi.
Şi uită vorba unor rău voiţi,
Căci rupi din dragostea ce o visezi,
Ea face rău la cei îndrăgostiţi,
Şi-ţi smulge ţelu` în care crezi.
Aceste vorbe rostindu-le mieros,
El îi înmoaie inima de piatră,
Şi atingându-i trupul mlădios,
O poartă într-un tremur toată.
Ea îi răspunde prin dulci mângâieri,
Pornite din buzele-i rozii,
În inimi li se nasc noi primăveri,
În care zburdă doi inocenţi copii.
Chiar focul muribund se întremează,
Când simte atâta dragoste în jur,
Prin pâlpâiri duioase luminează,
Amorul ce a prins contur.
Copila-i prinsă în al iubirii labirint,
Plin de plăceri tot mai sublime,
Însă plăceri care te mint,
Şi te devoră când te simţi mai bine.
A fericirii o expresie pură,
E lacrima ce-i curge pe obraz,
El i-o soarbe cu a sa gură,
Prinzând-o tandru de grumaz.
- Îţi mulţumesc prinţesă mică,
Pentru această clipă de amor …
Ea îi răspunse în piept cu frică,
- Mi-e teamă c-am să mor.
De sub bancă funda ridicându-i,
- Care-i motivul? O întrebă mirat,
În braţe amarnic, ea plângându-i,
Printre suspine îi spuse tremurat:
- Mi-e teamă să nu mă părăseşti,
Să fie pentru tine doar o aventură,
Gândind că vrei să amăgeşti,
Şi să-ţi baţi joc de-a mea făptură.
C-un râs puternic şi perfid,
El saltă în picioare lângă foc,
Bolţile o clipă se deschid,
Privind la fata fără de noroc.
Cu băţul aruncând în neant scântei,
Mişelu-i spuse fără ocolire,
Că tot ce fuse între ei,
A fost plăcere, nu iubire.
Minute în şir rămase fără grai,
Privind buimacă către lună,
Şi-n noapte părul său bălai,
Părea o zi dintr-o furtună.
O gâză ce nu i-a ştiut amarul,
O trezeşte din suspin,
Şi, neprivind înspre tâlharul,
Ce i-a înfipt în inimă un spin,
Porni încet c-un mers bolnav,
Ce desenează un sfârşit de lume,
Un rest de glas din trupul său firav,
Făcu ca bezna să răsune:
- O, Păstorele, fii nefericit,
Să mori în suferinţă,
Şi să nu poţi de la cel iubit,
Să-ţi ceri iertare şi căinţă.
Pe uliţa din satul pitoresc,
Se plimbă flăcăul întristat,
Căci toţi cu ură îl privesc,
Şi-l ocolesc ca pe-un ciumat.
Prieteni de viaţă adolescentină,
Fete ce cândva de el erau îndrăgostite,
Azi îl privesc ca pe-o botină,
Ferind din calea-i îngrozite.
Încearcă acum la cele urâţele,
Căci el tot ca un prinţ arată,
Crezând că e firesc ca ele,
Să îl iubească de îndată.
Dar şi mai trist atunci devine,
Iar inima şi mintea-i se golesc,
Văzând că şi cele la trup pline,
Îi râd în nas şi-l ocolesc,
Strigându-i adevărul peste umăr,
Că în iubire nu e totul s-arăţi bine,
Oricum ai fi, bătrân sau tânăr,
Contează sufletul din tine.
Căzut în dizgraţie băiatul,
Neputând prezentul să accepte,
Cum că a fost cândva afemeiatul,
Ce a purtat prea multe sceptre …
E plin de-o rece suferinţă,
Ar vrea ca timpul să-l întoarcă,
Să îndrepte răul din a sa fiinţă,
Iubirea ce acum îl seacă.
În haos i se pierde mintea încet,
Privirea-i cată rugătoare,
Cu amintirile într-un duet,
Porneşte spre a pierzaniei vâltoare.
Orice femeie pe care o întâlneşte,
O întreabă de vrea să-i fie soaţă,
Cu glasu-i său mieros îi povesteşte,
Cum copilele-i îngenuncheau în faţă.
Nici una nu îl bagă în seamă,
Fiindcă toate îl ştiu pe nefericit,
Că a înebunit doar de o teamă,
Aceea de a nu mai fi iubit.
Unii copii mai neastâmpăraţi,
Ori fetişcane ce încep a se mări,
Se ţin de dânsul agăţaţi,
Şi dinaintea-i încep a sări,
Iar unul strigă cât ce poate,
- Acesta-i nebunul ce a fost blestemat,
De cele trei fecioare ruşinate,
Şi de al său amor necurat.
Atunci el se pune pe fugă,
Şi-n casă se-nchide disperând,
Iertare le cere prin rugă,
Şi în rugă adoarme plângând.
Îl ajunse blestemul aruncat,
De fetele ce au fost umilite,
În suflet îl roade un păcat,
Şi zilele i se scurg neumbrite.
Iar noaptea i-a devenit calvar,
Şi visele frumoase ce le-avea,
S-au concentrat într-un coşmar,
Ce inima încet îi otrăvea.
Şi zi de zi îi este tot mai rău,
Şi mai închis la minte se arată,
Speranţa piere încet din chipul său,
Furişându-se într-o inimă de fată.
Simte moartea neagră, rece,
Ce-i cere ca iubită s-o aleagă,
Mângâindu-l peste trupu-i trece,
El … nu poate s-o înţeleagă.
Ea îi joacă feste crude,
Apărându-i ca fecioarele,
Blonde, albe, mici şi nude,
Sărutând picioarele.
Apoi roată în juru-i dănţuiesc,
Râzând cu poftă de al lui necaz,
Ba îl sărută, ba îl pălmuiesc,
Şi-n a lor joacă îl ţine treaz.
Dispar. Zăreşte o picătură de lumină,
Ce scapără într-un fulger mai apoi,
Din care se naşte frumoasa Mădălină,
Ce plânge cu lacrimi puhoi.
- O, cât te-am iubit prostuţule,
Dar nu ai vrut să crezi în mine,
Te las acum drăguţule,
Şi-mi pare rău de tine …
Încearcă amarnic să o strige,
Ea piere eclipsată de un gând,
Ce poartă roze şi ferige,
Iar pe petale stă Floarea râzând.
- Ah! Ce mai faci tu prinţ frumos?
De-ai şti cât am plâns iubirea noastră,
Dar tu ai fost mult prea fălos,
Şi ai ucis o pasăre măiastră.
- Tu Floareo… răsună un glas,
Dar roza se scutură şi ofileşte,
Şi din sămânţa cea rămas,
Frumoasa Mioară se iveşte.
- Of, frumoasă mea pacoste,
Te plânge inima-mi necontenit,
Chiar dacă în a noastră dragoste,
Am fost singura care a iubit.
- Aşteaptă, o vorbă să îţi spun…
Ea, piere sub a morţii coasă,
La fel şi chipul lui nebun,
Cu a sa poveste dureroasă.
Chiar şi în această dusă clipă,
N-a încetat iubirea să-şi arate,
Pentru femeia blondă, mică,
Ce l-a purtat către eternitate.
Trenul vieții
Seară de seară, într-o gară pustie,
Rămas îngândurat, fără soartă,
Aştept un tren ce n-o să mai vie,
Trenul garat pe linia moartă.
Călătoria mea odisee devine,
Biletul e cu o singură oprire,
Şi în bagajul ce îl am cu mine,
Port doar o tristă amintire.
Timid, mă abordează un sinucigaş,
Apoi mă-ntreabă la ce oră vine trenul,
Şi eu, şi el avem acelaşi glas,
Şi căutăm să îndeplinim blestemul.
Se aude un şuierat în depărtare,
El strigă bucuros că vine trenul, lent,
Dar timpul trece, nimic nu mai apare,
Şi cred că moartea a avut un accident.
Şi ne ucide aşteptarea pe amândoi,
Un veac aici avem de petrecut,
Iar trenul vieţii probabil pentru noi,
Că l-am pierdut atunci când ne-am născut.
Cântec ispitei
De mi-ați pune un catarg,
Și un pic de vânt în vene,
M-aș aventura în larg,
Să vânez nebun sirene.
Să le jupuiesc de solzi,
Până dau de altă rasă,
Să îmi cânte cu rapsozi,
Să-mi danseze sus pe masă.
Solzi de pește între buze,
Sânii de sirenă-n palmă,
Poseidon să mă acuze,
Că de-o lună, marea-i calmă.
Haide, cântă-mi pe sub val,
Să te îneci în mine toată,
Să te scot apoi pe mal,
Cu privirea învolburată.
Să te duc în lumea mea,
Și să-ți fac din lut statuie,
Să mă rog umil de-o stea,
Sus în ceruri să ne suie,
Iar de nu, să-mi pui catarg,
Și un pic de solzi pe venă,
Ca să mă scufund în larg,
Să mă-ntruchipez sirenă.
Fără tratament…
Sunt gol, pierdut, și imprudent,
Mă îndrept umil spre nicăierea,
Mi-e gândul mort și pasul lent,
Și-mi car în suflet mângâierea.
Se seceră pârdalnic ani din vârstă,
Și nu mai pot sădi măcar o clipă,
Sunt obosit iar zilele mă mustră,
Că-mi smulg penajul din aripă.
Cad mituri despre viață încontinuu,
Iar omu-i doar un nume-n catastif,
O amăgire în cer îi e destinul,
Iar mântuirea-i o trudă de sisif.
N-a fost îndeajuns o răstignire,
Iar Învierea am trecut-o la legendă,
Ne-am implantat păcatele în fire,
Şi-am luat în iad locașuri în arendă.
Prea multă răutate învăluie pământul,
Din om transpiră ura permanent,
Îmi sunt secate și lacrima, și gândul,
Sunt gol, pierdut și fără tratament.